Subject: FW: Arvamuse küsimine direktiivi (EL) 2023/2673 ülevõtmise valikute kohta
From: "Martti Merila" <[email-masked]>
To: "info.jm", "Karl Joonas Kendla"
Cc: "[email-masked]"
Date: Mon, 6 May 2024 14:56:31 +0300

Tähelepanu! Tegemist on välisvõrgust saabunud kirjaga.
Tundmatu saatja korral palume linke ja faile mitte avada.

Tere!

Käesolevaga esitame omapoolsed vastused teie poolt seoses Euroopa Parlamendi 
ja Nõukogu direktiivi (EL) 2023/2673, 22. november 2023, millega muudetakse 
direktiivi 2011/83/EL seoses finantsteenuste kauglepingutega ja 
tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2002/65/EÜ (edaspidi: finantsteenuste 
kaugturustuse direktiiv) ülevõtmisega seotud küsimustele valikukohtade osas. 
Seisukohad on esitatud küsimuste osas, millele meie arvates on mingigi 
puutumus kindlustustegevusega.

Küsimused

1.	Kohaldamisala

Finantsteenuste kaugturustuse direktiiviga laiendatakse direktiivi 
2011/83/EL kohaldamisala kauglepingu alusel pakutavatele finantsteenustele 
(finantsteenuste kaugturustuse direktiivi põhjenduspunkt 10 ja art 1(1)(a) 
ja (b)). Finantsteenus on direktiivi 2011/83/EL art 2 p 12 kohaselt panga-, 
krediidi-, kindlustus-, personaalpensioni, investeerimis- või makseteenus. 
Selles kontekstis tuleks eluaseme säästukontot ja tarbijakrediidilepingut 
käsitada finantsteenustena (finantsteenuste kaugturustuse direktiivi 
põhjenduspunkt 9). Seejuures ei hõlma finantsteenuste kaugturustuse 
direktiiv selliseid finantsteenuste lepinguid, mis on sõlmitud muul moel kui 
sidevahendi abil. Seepärast võivad liikmesriigid kooskõlas EL-i õigusega 
kindlaks määrata, milliseid norme selliste lepingute suhtes kohaldatakse, 
sealhulgas kohaldades finantsteenuste kaugturustuse direktiivis sätestatud 
nõudeid lepingute suhtes, mis ei kuulu direktiivi kohaldamisalasse 
(finantsteenuste kaugturustuse direktiivi põhjenduspunkt 11).

Küsimus: kas peate finantsteenuste kaugturustuse direktiivis sätestatud 
nõuete kohaldamist vajalikuks selliste lepingute suhtes, mis direktiivi 
kohaldamisalasse ei kuulu (s.o muul viisil kui sidevahendi abil sõlmitud 
finantsteenuste lepingud)? EKsL: EKsL ei toeta täiendavate nõuete 
kohaldamist lepingute suhtes, mis direktiivi kohaldamissalasse ei kuulu. 
Meie hinnangul on nende osas praegune regulatsioon asjakohane ja 
lepinguvabaduse täiendavaks piiramiseks ei ole kaalukaid argumente.

2.	Lepingueelse teabe keelenõuded

Finantsteenuste kaugturustuse direktiivi art-ga 1(4) lisatakse direktiivi 
2011/83/EL uus artikkel 16a, millega kehtestatakse teavitamisnõuded 
tarbijale suunatud finantsteenuste kauglepingute korral. Nii peab kaupleja 
esitama aegsasti enne seda, kui kaugleping või vastav pakkumine muutub 
tarbijale siduvaks, tarbijale selgel ja arusaadaval viisil art-s 16(a)(1) 
märgitud teabe. Art 16a(2) annab liikmesriikidele võimaluse säilitada või 
kehtestada oma õiguses art-s 16(a)(1) osutatud teabe suhtes keelenõuded 
eesmärgiga tagada, et tarbija saab sellisest teabest kergesti aru.

Oluline on siinjuures juhtida tähelepanu art 16a lõikele 10 ehk kui 
finantsteenuse osutamisele kohalduvad juba muus liidu õigusaktis sisalduvad 
normid sellise teabe kohta, mis tuleb esitada tarbijale enne lepingu 
sõlmimist, kohaldatakse finantsteenuste suhtes ainult kõnealuse liidu 
õigusakti norme, olenemata asjaomaste normide üksikasjalikkusest, kui 
kõnealuses liidu õigusaktis ei ole sätestatud teisiti.

Küsimus: kas peate tarbijale suunatud finantsteenuste kauglepingute 
lepingueelse teabe suhtes kohalduvaid keelenõudeid vajalikuks? EKsL: Meie 
arvates on praegune VÕS-i regulatsioon asjakohane. Teave peab olema eesti 
keeles või kokkuleppel muus keeles. Sarnased nõuded on teisteski kehtivates 
regulatsioonides ning olemuslikult tuleneb sarnane nõue ka toodete ja 
teenuste ligipääsetavuse seadusest, mis sätestab maksimaalselt B2 
keerukusastmega keeletaseme nõude.

3.	Rangemad nõuded lepingueelsele teabele

Direktiivi 2011/83/EL lisatav uus artikkel 16a kehtestab teavitamisnõuded 
tarbijale suunatud finantsteenuste kauglepingute korral. Art 16a(9) jätab 
aga liikmesriikidele võimaluse säilitada või kehtestada kooskõlas EL-i 
õigusega rangemaid nõuded lepingueelse teabe kohta kui need, millele on 
art-s 16a osutatud.

Küsimus: kas peate selliseid rangemaid nõudeid vajalikuks? Kui jah, siis 
palun täpsustage, millised need rangemad nõuded võiks olla. EKsL: Meie 
arvates on praegune VÕS-i regulatsioon kindlustustegevuse osas on  juba üsna 
mahukas (vt VÕS § 428), sest lisaks  VÕS § 54.1 tuleb täita ka VÕS § 428 
teavituskohustust. Eesti õigusessse üle võetud nn Solventsus-II direktiivi 
(direktiiv ​2009/138/EC) art-d 183–185 [69] , samuti on arvestatud 
kindlustusturustuse direktiivi sätteid (IDD, eelkõige art-d 18–19). Meie 
hinnangul on täna juba lepingu sõlmimisel esitatav teave sellises mahus, et 
keskmisele kindlustusvõtjale võib sellega tutvumine olla liigselt 
ajamahukas.

4.	Enne lepingust taganemist osutatud teenuse eest tasumine

Finantsteenuste kaugturustuse direktiivi art-ga 1(4) lisatakse direktiivi 
2011/83/EL uus artikkel 16c, mis reguleerib enne lepingust taganemist 
osutatud teenuse eest tasumist. Art 16c(1) sätestab, et kui tarbija kasutab 
art 16b kohast taganemisõigust, nõutakse temalt tasumist üksnes nende 
teenuste eest, mida kaupleja on kauglepingu kohaselt tegelikult osutanud. 
Tarbija tasub nende teenuste eest põhjendamatu viivituseta. Tasutav summa ei 
tohi seejuures olla:

a) suurem kui summa, mis on proportsionaalne juba osutatud teenuse osaga 
võrreldes kauglepingu kogumahuga; ning

b) mingil juhul selline, et seda saaks käsitada leppetrahvina.

Art 16c(2) kohaselt võivad aga liikmesriigid ette näha, et tarbijalt ei saa 
nõuda ühegi summa tasumist kindlustuslepingust taganemise eest.

1.	Küsimus: kas peate vajalikuks näha erandina ette, et tarbijalt ei saa 
nõuda mitte ühegi summa tasumist olukorras, kus tarbija on taganenud 
kindlustuslepingust?

EKsL: meie arvates peaks juhul, kui kindlustusleping lõpeb 
kindlustusperioodi jooksul taganemisega olema kindlustusandjal jätkuvalt 
õigus kindlustusmaksele lepingu lõppemiseni kulgenud aja eest (VÕS § 459). 
Lepingust taganemise korral määratakse taganemise tagajärjed üldiste § 189 
jj ning § 459 alusel. Taganemine ei tohi mõjuta lepingust enne taganemist 
tekkinud õiguste ja kohustuste kehtivust. Kui direktiiv ei sätesta teisiti 
tuleks kauglepingust taganemise tagajärgedele kohaldada vastavalt VÕS §-des 
188–192 sätestatut. Juhime tähelepanu, et taganemise korral „kingituste“ 
tegemise korral poleks sellel laiemat positiivset mõju ning pigem sellised 
kingitused maksavad edaspidi tarbijad kõrgemate kindlustusmaksete näol 
kinni, kuivõrd seda arvestatakse teenuse hinnastamisel.

Juhime tähelepanu, et kehtivas seaduses on üle võtmata finantsteenuste 
kaugturustuse direktiivi art 6 lg 2 c (uues direktiivis 16 b lg 1 p c), 
mille kohaselt ei ole tarbijal taganemisõigust selliste lepingute suhtes, 
mille mõlemad pooled on tarbija selgesõnalisel taotlusel  täitnud enne seda, 
kui tarbija oma taganemisõigust rakendab (vt VÕS komm III § 433 komm 3.5, 
<https://volaoigusseadus-iii.juuraveeb.ee/sisu/51257/_433_kindlustusvotja_taganemine_lepingust> 
https://volaoigusseadus-iii.juuraveeb.ee/sisu/51257/_433_kindlustusvotja_taganemine_lepingust

5.	Piisavate selgituste andmine

Finantsteenuste kaugturustuse direktiivi art-ga 1(4) lisatakse direktiivi 
2011/83/EL uus artikkel 16d, mis reguleerib piisavate selgituste andmist. 
Nii peavad liikmesriigid art 16d(1) kohaselt tagama, et kauplejatelt 
nõutakse tarbijale piisavate selgituste esitamist pakutavate finantsteenuste 
lepingute kohta, et võimaldada tarbijal hinnata, kas pakutav leping ja 
lisateenused on tema vajaduste ja rahalise olukorra seisukohast sobilikud. 
Sellised selgitused esitatakse tarbijale tasuta enne lepingu sõlmimist ning 
selgitused sisaldavad järgmisi elemente:

a) nõutav lepingueelne teave;

b) pakutava lepingu, sealhulgas võimalike lisateenuste põhiomadused;

c) konkreetne mõju, mis pakutaval lepingul võib tarbijale olla, sealhulgas 
asjakohasel juhul tarbija maksekohustuse täitmata jätmise või makse 
hilinemise tagajärjed.

Samas sätestab art 16d(2), et liikmesriigid võivad täpsustada artikli 16d 
lõikes 1 osutatud selgituste andmise viisi ja ulatust, kusjuures 
liikmesriigid võivad kohandada selgituste andmise viisi ja ulatust vastavalt 
finantsteenuse pakkumise asjaoludele, isikule, kellele seda pakutakse, ja 
pakutava finantsteenuse laadile.

Oluline on siinjuures juhtida tähelepanu art 16d lõikele 5 ehk kui 
finantsteenuse osutamisele kohalduvad juba muus liidu õigusaktis sisalduvad 
normid piisavate selgituste andmise kohta, kohaldatakse finantsteenuste 
suhtes ainult kõnealuse liidu õigusakti norme selgituste kohta, kui 
kõnealuses liidu õigusaktis ei ole sätestatud teisiti.

Küsimus: kas peate artikli 16d lõikes 1 osutatud selgituste andmise viisi ja 
ulatuse sellist täpsustamist vajalikuks? EKsL: IDD ja Solventsus II 
direktiiviide üle võtmisega on tagatud piisavate selgituste andmine, et 
klient saaks teha teadliku valiku ja kindlustusleping vastaks tema 
nõudmistele ja vajadustele (vt KindlTS § 221). Samas võiks nõustuda sellega, 
et kohandada lepingueelset teavet standardse jaekindlustusteenuse pakkumisel 
vs keerukamad teenused.

6.	Täiendav kaitse internetipõhiste kasutajaliideste puhul

Finantsteenuste kaugturustuse direktiivi art-ga 1(4) lisatakse direktiivi 
2011/83/EL uus artikkel 16e, millega kehtestatakse täiendav tarbijate kaitse 
internetipõhiste kasutajaliideste puhul. Selliselt sätestab art 16e(1), et 
ilma et see piiraks direktiivi 2005/29/EÜ ja määruse (EL) 2016/679 
kohaldamist, tagavad liikmesriigid, et kauplejad ei kujunda, korralda ega 
käita finantsteenuste kauglepingute sõlmimisel oma internetipõhiseid 
kasutajaliideseid (nagu need on määruse (EL) 2022/2065 artikli 3

punktis m) viisil, millega petetakse nende teenuse saajaks olevaid tarbijaid 
või manipuleeritakse nendega või muul viisil moonutatakse või kahjustatakse 
oluliselt tarbijate suutlikkust teha vabu ja teadlikke otsuseid. Eelkõige 
võtavad liikmesriigid vastu meetmed, mis kooskõlas liidu õigusega käsitlevad 
vähemalt ühte järgmistest kauplejate tavadest:

a) teatavate valikuvõimaluste suurem esiletoomine kaupleja teenuse saajaks 
oleva tarbija otsust küsides;

b) korduv taotlemine, et kaupleja teenuse saajaks olev tarbija teeks valiku, 
mis on juba tehtud, eriti kuvades kasutajakogemust häirivaid hüpikaknaid, 
või

c) teenuse lõpetamise selle kasutajaks registreerumisest keerukamaks 
tegemine.

Samas sätestab art 16e(2), et liikmesriigid võivad kehtestada või säilitada 
rangemaid nõuded seoses artikli 16e lõikes 1 sätestatud kauplejatele 
esitatavate nõuetega, kui need nõuded on kooskõlas EL-i õigusega.

Küsimus: kas peate selliseid rangemaid nõudeid vajalikuks? EKSL: 
kindlustustegevuse vastav regulatsioon on piisav (vt eelmisi selgitusi). IDD 
üks põhimõtteid on, et klientidele suunatud igasugune teave, sealhulgas 
reklaam, on õiglane, selge ega ole eksitav (art 17 jj)

Lugupidamisega

Martti Merila

Õigusvaldkonna juht

5074563